Author: Tomáš

HRIECH - NEPOSLUŠNOSŤ VOČI BOHU

„Tak zmýšľajte o sebe aj vy: že ste mŕtvi hriechu a žijete Bohu v Kristovi Ježišovi.“ (Rím 6, 11)

Všetky Božie prikázania sú Božím programom, podľa ktorého si máme udržovať a rozvíjať život na zemi a zaistiť si večný život. Každé narušenie Božieho poriadku ohrozuje život a prináša smrť. Tento smrtonosný skutok voláme hriech. Hriech vzniká tak, že nezachováme prikázania. Buď tak, že neurobíme, čo nám prikázania nariaďujú (zanedbávanie dobrého) alebo tak, že urobíme, čo nám prikázania zakazujú (konanie zlého). Hriechu sa môžeme dopustiť myšlienkou, slovom, skutkom alebo zanedbávaním dobrého.
Hriech je taký ľudský skutok, ktorý sa nezhoduje s prikázaniami. Hriech je neposlušnosť voči Bohu. Každý hriech je nevďačnosťou voči Bohu i nevernosťou svätej zmluve, ktorú sme uzavreli s Bohom v krstnom sľube. Hriechom urážame Boha, škodíme sebe a blížnemu. Hriech je mravné zlo, ktoré ohrozuje nielen šťastie jednotlivca, ale celú spoločnosť. Každý hriech má sociálny dopad - ubližuje Cirkvi a škodí spoločnosti.
Hriechy poznáme ťažké (veľké) a ľahké (malé - všedné). Ťažký hriech je vedomé, dobrovoľné prestúpenie Božieho prikázania vo vážnej veci. Voláme ho aj smrtiaci hriech, lebo usmrcuje dušu, ničí v nás Boží život.
Aj všedný hriech uráža Pána Boha, oslabuje náš duchovný život, ale Božiu milosť ním nestrácame. Voláme ho aj raniaci hriech, lebo zraňuje srdce človeka a oslabuje jeho lásku.
Poznáme tieto druhy hriechov: do neba volajúce (veľké zneváženie dôstojnosti človeka), proti Duchu Svätému (odporovanie Božej milosti), hlavné hriechy (hlavné náklonnosti k zlému -rany srdca po dedičnom hriechu) a cudzie hriechy.
Cudzie hriechy sú také, ktorých sa dopustili naši blížni, ale aj my máme na nich účasť (devätoraká spoluúčasť na hriešnom konaní blížnych), a aj nám sa pripisujú, ako by sme ich spáchali.

Spáchať smrteľný hriech znamená uvážene, to jest vedome a dobrovoľne zvoliť vec, ktorá sa vážne protiví Božiemu zákonu a poslednému cieľu človeka. Smrteľný hriech v nás ničí lásku, bez ktorej nie je možná večná blaženosť. Ak ho hriešnik neoľutuje, má za následok večnú smrť. (KKC, 1874)